Jak se běhá v Lahti
![Jak se běhá v Lahti](http://farm3.static.flickr.com/2555/3815109563_8567162d6d_o.jpg)
Jak se běhá v místě, které známe spíše ze zimních vrcholných soutěží v běhu či skocích na lyžích? Když jsem se chystala na své první veteránské mistrovství světa, měla jsem trochu obavy, zda mi o deset rovnoběžek výše nebude zima. Finsko mne ale ve všech směrech příjemně překvapilo.
Počasí je tu nejstabilnější v celé Evropě a opravdu tu mají, na rozdíl od nás, čtyři roční období. A teď tu bylo léto, byť asi krátké, na vrcholu sil.
Tato země je ve srovnání s Českem čtyřikrát větší, má o polovinu méně obyvatel a dva miliony saun. Čtvrtina území je za polárním kruhem, 70% země pokrývají husté lesy plné malin, centimetrových borůvek a také medvědů – s tím jsem tu čest naštěstí neměla. A jezer tu je asi 180 tisíc. I finština je nakonec docela libozvučná, byť napsaná slova vypadají děsivě.
Finové mluví vcelku dobře anglicky, nebo jak sami říkají „finnglish“, a je jim tedy vcelku jako každému nerodilému „anglíkovi“ dobře rozumět. Vidět tu bylo do jedenácti večer, rozednívalo se někdy před pátou a na severu dokonce od půlky května do července slunce nezapadne. V zimě to tu ale musí být deprese. Sotva šest hodin světla, a to jen v tom lepším případě, tady na jihu.
Lesy mezi hlavním stadionem, skokanskými můstky a jezerem Vesijärvi jsou protkané širokými zpevněnými cestami, na nichž se běhají v zimě závody na běžkách a nyní v létě na MS veteránů se tu běžel osmikilometrový závod v krosu. Terény jsou různé – od rovin po pěkné, ne snad extra dlouhé, zato však výživné kopečky. Cestičky jsou pokryté jemnou šotolinou nebo dokonce pilinami, které sem vozí rovnou z pily. Balzám pro nohy! Ty si tady rozhodně nezvrtnete. Jo, snad jen jednou, po svém posledním závodě, steeplu, jsem opojená stříbrem a pocitem, že mám konečně vše za sebou, nekoukala příliš na cestu a zakopla při výklusu o kořen. Na mnoha kilometrech těchto cestiček však zdaleka jediný.
Chcete-li ale opravdu drsný terén, malých pěšinek, kde kameny ani kořeny rozhodně nechybí, je tu také hodně. Vyznavači asfaltu a roviny si přijdou na své u jezera, na jehož druhý konec tu ani není vidět. Kudy ale vedla maratonská trať, ani přesně nevím, podle závodníků i mapky s převýšením byla poměrně kopcovitá a kolem jezera se běželo jen několik málo kilometrů. Do města jsem zabloudila jen krátce – tam to bylo rovné, ale například cesta ke stadionu Radiomäki, kde se běhaly dlouhé tratě, byla hezky nahoru.
V lesích je příjemný vzduch i tehdy, je-li okolo třicítka. Takové teploty tu v létě nejsou výjimkou. Hustý porost mechu a borůvčí zkrátka nedovolí zemi v lesích vyschnout. Ideální pro houby – také tady hojně rostou. A kůrovce tu asi taky nemají.
V kterémkoli okamžiku tu stačí zavřít oči a představit si tutéž krajinu v zimě, jak se na cestách lemovaných diváky prohánějí závodníci na úzkých prkýnkách. Bazén s přírodní vodou přímo pod bubnem největšího můstku, kde jsem si chodila „zaregenerovat“, je také pod sněhem. Občas se také ozvalo šššššŠŠŠŠ………pufžžžžžž… To na vedlejší devadesátce pilně trénovali skokani. Na hlavu mi tu nikdo neskočil – z největší stotřicítky je totiž přes léto rozhledna a již zmíněné koupaliště.